Der var engang en verden, der ikke var så ulig vores egen.
Naturkatastrofer indtraf. Vældige vulkanudbrud.
Fra tid til anden styrtede en asteroide ned og anrettede skade.
Men i den første milliard år må den have syntes som et paradis.
Sådan tror vi, at planeten Venus kan have set ud-
- da solsystemet var ungt.
Men så begyndte det at gå frygteligt galt.
Venus, der var som et paradis, forvandledes til et helvede.
Forskellen er hårfin. Langt mere hårfin, end du måske aner.
Da forandringen var begyndt, var der ingen vej tilbage.
Sådan ser Venus, vores nærmeste nabo, ud i dag.
Venus' verdenshave er for længst væk.
Overfladen er varmere end en bageovn, så varm, at bly smelter der.
Hvorfor? Skyldes det, at Venus er 30 procent tættere på Solen end vi?
Nej, det er ikke grunden.
Venus dækkes af skyer, der består af svovlsyre.
De forhindrer næsten alt sollys i at nå overfladen.
Venus burde være koldere end Jorden. Hvorfor er den så glohed?
Det skyldes, at det sollys, der når overfladen, ikke kan komme ud igen.
Energistrømmen blokeres af en tæt kuldioxid-atmosfære.
Dette dække af kuldioxid, eller CO2, er som et tæppe, som holder varmen fanget.
Ingen brænder kul eller kører benzinslugere på Venus.
Naturen kan ødelægge et miljø uden hjælp fra intelligent liv.
Venus holdes i et jerngreb af en løbsk drivhuseffekt.
Hvorfor ser det ud, som om vi er i en skål?
Det skyldes det høje atmosfæriske tryk.
Det er vraget af Venera 13.
I 1982 lykkedes det sovjetiske forskere og ingeniører at lande -
- dette rumfartøj på Venus. De holdt det isafkølet i over to timer.
Det fotograferede omgivelserne og sendte billederne til Jorden.
Så blev elektronikken om bord grillet.
Venus og Jorden havde omtrent lige meget kulstof.
Men de to verdener gik vidt forskellige veje.
Kulstoffet var det afgørende i begge historier.
På Venus er næsten alt i gasform, nemlig atmosfærens CO2.
På Jorden er det meste kul lagret i bjergarter.
Som den her, de hvide klipper ved Dover.
De ligger ved Den Engelske Kanal.
Hvilken kolos byggede dog dette underværk?
Et væsen, der er tusinde gange mindre end et knappenålshoved.
Billioner af dem: Encellede alger.
Vulkaner tilfører CO2 til atmosfæren.
Og havene absorberer den langsomt.
I millioner af år høstede de små alger CO2'en.
Og dannede de her små skaller af den.
De dannede tykke aflejringer af kridt eller kalksten på havbunden.
Senere pressede den urolige Jordklode havbunden op -
- i form af disse vældige klipper.
Andre havvæsener brugte CO2'en til at bygge enorme koralrev.
Og havene omdannede CO2 til kalksten uden livets hjælp.
Resultatet var, at kun lidt af gassen fandtes i Jordens atmosfære.
Ikke engang tre hundrededele af en procent.
Tænk over det. Færre end tre molekyler ud af 10.000.
Men netop det er forskellen på et goldt landskab -
- og en have af liv på Jorden.
Uden CO2 overhovedet ville verden fryse.
Med dobbelt så meget, altså bare seks molekyler ud af 10.000 -
- ville det blive meget varmt og forårsage alvorlige problemer.
Det ville dog ikke blive varmt som på Venus. Slet ikke.
Planetens hav forsvandt ud i rummet for flere milliarder år siden.
Uden verdenshave kunne den ikke binde CO2'en i mineralform.
Kuldioxiden fra vulkanerne fortsatte med at hobe sig op.
I dag er atmosfæren på Venus 90 gange tungere end vores.
Næsten alt består af CO2, der holder på varmen.
Det er derfor, Venus er et inferno, og så livsfjendsk.
Jorden er en slående kontrast. Den er i live.
Den ånder. Men meget langsomt. Et eneste åndedrag tager et helt år.
I skovene er det meste af livet. Den nordlige halvkugle har flest skove.
Når det bliver forår nordpå, indånder skovene luftens CO2.
De vokser og gør jorden grøn. Atmosfærens CO2-indhold daler.
Om efteråret mister træerne deres blade, der nedbrydes.
De udånder dermed CO2 tilbage til atmosfæren.
Det samme sker på den sydlige halvkugle på den modsatte tid af året.
Men den sydlige halvkugle består mest af hav.
Skovene i nord styrer den årlige ændring i CO2-værdierne.
Sådan har Jorden åndet i millioner af år.
Det blev først opdaget i 1958, da oceanografen Charles David Keeling -
- opfandt en måde at måle CO2-værdierne i atmosfæren.
Keeling opdagede Jordens fine vejrtrækning.
Men han opdagede også noget chokerende:
Den hurtigste stigning i CO2-niveauet i menneskets historie.
Og den er fortsat sådan lige siden.
Det er en slående ændring i det niveau, der herskede -
- gennem hele landbrugets og civilisationens historie.
Jorden har faktisk ikke oplevet noget lignende i tre millioner år.
Hvordan kan vi være så sikre på det?
Beviset står mejslet i vand.
Jorden skriver en detaljeret dagbog i den sne, der falder.
Klimaforskere har boret iskerner ud af gletsjere på Grønland og i Antarktis.
I lagene er gammel luft fanget.
Vi kan studere Jordens atmosfære 800.000 år bagud.
I al den tid var CO2-værdierne aldrig over tre hundrededele af en procent.
Ikke før det 20. århundredes start, altså. Siden er den steget stærkt.
Den er nu over 40 procent højere end før den industrielle revolution.
Ved at brænde kul, olie og gas udånder vor civilisation CO2.
Og Jorden kan ikke nå at absorbere den.
CO2-niveauet øger i atmosfæren. Planeten er ved at blive varmere.
Hver varm genstand udstråler et lys, som vort øje ikke kan se.
Det er infrarød stråling. Vi gløder alle, selv i mørket.
Sådan her ser Jorden ud i infrarødt lys.
Det er planetens kropsvarme.
Lyset fra Solen rammer overfladen.
Jorden absorberer meget af den energi. Det varmer planeten op.
Overfladen udsender infrarødt lys.
Kuldioxiden i atmosfæren absorberer meget af den udgående varme.
Meget sendes tilbage til overfladen, og det gør planeten endnu varmere.
Så ukompliceret er drivhuseffekten. Det er simpel fysik.
Energistrømmene kan følges. Det er ikke spor kontroversielt.
Uden CO2 i atmosfæren ville Jorden være en snebold.
Og vi ville slet ikke være her.
Så en lille smule drivhuseffekt er godt.
Men for meget destabiliserer klimaet og ødelægger vores livsstil.
Okay. Men hvordan kan vi vide, at det er os, der er problemet?
Måske er det Jorden selv, der hæver CO2-niveauet?
Det skyldes måske slet ikke det kul og olie, vi brænder af?
Det skyldes måske de pokkers vulkaner?
Med jævne mellemrum får Etna på Sicilien et vredesudbrud.
Hvert store udbrud sender millioner af tons CO2 ud i atmosfæren.
Læg det til al anden vulkansk aktivitet på planeten.
Det største videnskabelige skøn er 500 millioner ton vulkansk CO2.
Den havner i atmosfæren hvert år. Det lyder af vældig meget, ikke.
Men det er ikke engang 2 procent af de 30 milliarder ton CO2 -
- som vor civilisation udsender hvert år.
Det sjove er, at stigningen af CO2 i atmosfæren stemmer overens -
- med den kendte mængde fra det kul, olie og gas, vi brænder af.
Vulkansk CO2 er lidt tungere end den, fossilt brændstof udsender.
Vi kan se forskellen på atomniveau.
Det er tydeligt, at stigningen i CO2 ikke skyldes vulkanerne.
Den målte temperaturstigning passer med CO2-stigningen.
Det er temmelig oplagt. Vore fingeraftryk er overalt.
Hvor meget er 30 milliarder ton CO2? Hvis den komprimeres til fast form -
- får den samme omfang som Dovers hvide klipper.
Den mængde CO2 tilfører vi luften. Ubønhørligt, år efter år.
Trist nok er vor civilisations affald ikke en hvilken som helst substans.
Det er den gas, der regulerer varmen på den globale termostat.
År efter år. Desværre er CO2 en usynlig gas.
Tænk, hvis vi kunne se den.
Tænk, hvis vore øjne kunne opfatte CO2.
Måske er der sådanne skabninger i kosmos.
Hvis vi kunne se al den CO2, ville vi holde op med at benægte det hele.
Så ville vi forstå, hvor meget vi påvirker atmosfæren.
Beviset for, at verden bliver varmere, findes overalt.
Se blot på termometeret.
Verdens vejrstationer har målt temperaturer siden 1880'erne.
Ud fra dem har NASA lavet et kort over temperaturerne gennem tiden.
Gult betyder, at der er varmere end gennemsnittet i 1880'erne.
Orange betyder hedt.
Rødt betyder endnu hedere.
Verden er varmere, end den var i 1800-tallet.
Dengang, på den største udstilling verden havde set-
- anviste et glemt geni løsningen på problemet.
Kom med.
Der var engang en verden, der var tilpas varm og tilpas kold.
Alt var, som det skulle være.
Så begyndte livet i denne verden at bemærke -
- at planeten ændrede sig.
Og vi kan jo ikke sige, at vi ikke godt vidste det.
Allerede i 1896 regnede forskeren Svante Arrhenius ud-
- at ved det dobbelte CO2-niveau ville den arktiske is smelte.
I 1930'erne bekræftede amerikaneren E. O. Hulburt-
- ved flådens forskningslaboratorium dette resultat.
Det var stadig blot teorier.
Men så sammenstillede den engelske ingeniør Guy Callendar beviserne på -
- at både CO2-niveauet og Jordens temperatur steg.
Mennesket ændrer måske på klimaet via civilisationens spildprodukt.
Fabrikker og biler lukker hvert år over seks milliarder ton CO2 ud.
Luften absorberer så Solens varme, og atmosfæren bliver varmere.
- Er det slemt? - Der er foretaget beregninger.
Få graders temperaturstigning får polernes is til at smelte.
Kuldioxid og klimaet
I 1960 beregnede Carl Sagan i sin doktorafhandling -
- Venus' løbske drivhuseffekt.
Han var altid interesseret i planeternes atmosfærer. Også vores.
I "Cosmos"-serien fra 1980 blev vi advaret af Carl Sagan.
Vi udsender store mængder CO2. Det øger drivhuseffekten.
Klimaet kan let blive ustabilt.
Dette himmerige, vores hjem i kosmos, kan nemt blive et helvede.
Siden Carl sagde de ord, har vi belastet vor verdens atmosfære -
- med yderligere 400 milliarder ton CO2.
Hvis vi ikke ændrer vores adfærd, hvilken fremtid får vores børn så?
Forskerne forudsiger, at hvis vi fortsætter som før-
- bliver det svært for vores børn. Hedebølger. Rekordtørke.
Stigende havniveau. Masseudryddelse af arter.
Vi arvede en rig verden, som var mulig takket være et relativt stabilt klima.
Landbruget og civilisationen blomstrede i årtusinder.
Men det er nu truet af vores skødesløshed og gerrighed.
Okay, hvis vi forskere er så gode til at lave dystre klimaprognoser -
- hvorfor kan vi så ikke forudsige vejret?
I år var vinteren kold i min by.
Er vi snarere på vej mod en global nedkøling?
Men vejr er ikke det samme som klima.
Vejret er, hvad atmosfæren gør time for time, dag for dag.
Vejret er kaotisk, og mikroskopiske forstyrrelser -
- kan medføre store forandringer. De ti-dages prognoser er værdiløse.
En sommerfugls vingeslag på Bali kan spolere en havefest i Maine.
Klimaet er vejrgennemsnittet i et antal år -
- formet af kræfter, der ændrer energibalancen i atmosfæren.
Såsom ændringer i Solen, hældningen på Jordens akse -
- det sollys, der reflekteres herfra -
- og mængden af drivhusgasser i luften.
Forandringer påvirker klimaet på måder, som kan forudsiges groft.
Min hunds springen rundt repræsenterer korte skift: Vejret.
Det er umuligt at vide, hvad han nu vil.
Men han kommer ikke så langt, for jeg holder i snoren.
Klimaet kan kun observeres gennem vejret.
Men gennemsnittet afslører et mønster.
Jeg repræsenterer den langsigtede trend, klimaet.
Se på mennesket, ikke hunden.
Vejret og min ven er uforudsigelige. Men klimaet er forudsigeligt.
Klimaet har ændret sig mange gange.
Altid på grund af globale kræfter.
Lige nu påvirkes klimaet mest af det voksende CO2-niveau.
Afbrænding af fossilt brændstof fanger Solens varme.
Energien skal et sted hen. En del af den varmer luften.
Men det meste ender i havene. Verdenshavene bliver varmere.
Tydeligst er det i Ishavet og de omkringliggende egne.
Og hvad så, hvis isen forsvinder der? Der bor jo næsten ingen mennesker.
Er det ikke lige meget, at der ikke er is på Nordpolen?
Is er den lyseste naturlige overflade på Jorden.
Havoverfladen er den mørkeste.
Is reflekterer sollyset tilbage ud i rummet.
Vand absorberer sollys og bliver varmere.
Det får mere is til at smelte og blotlægger mere hav.
Og mere sollys kan absorberes.
Det kaldes en tilbagekoblingssløjfe, en af mange naturlige mekanismer.
Det forstærker den opvarmning, CO2'en forårsager.
Det her er Drew Point i Alaska, ved randen af Ishavet.
Da jeg blev født, lå kysten 1,5 km længere ude.
Den eroderede med cirka seks meter per år.
Nu forsvinder cirka 15 meter per år.
Ishavet bliver varmere, og det går stadig hurtigere.
Det er isfrit i større dele af året.
Kysten her bliver mere eroderet af storme.
De er desuden kraftigere. Endnu en effekt af klimaændringerne.
I det nordlige Alaska, Sibirien og Canada er der permafrost.
Jorden har været frossen i årtusinder og indeholder organisk materiale.
Gamle blade og rødder fra planter, der voksede for tusinder af år siden.
De arktiske områder varmes hurtigere op end nogen andre.
Derfor er permafrosten ved at smelte, og indholdet rådner.
Ligesom når man slukker for en fryser.
Når permafrosten smelter, frigøres CO2 og metan -
- en endnu stærkere drivhusgas, i atmosfæren.
Det gør det endnu varmere. Endnu en tilbagekoblingssløjfe.
Mængden af kul i permafrosten kan fordoble CO2-niveauet.
Med denne takt kan det meste være udsendt ved århundredets slutning.
Snart er der ingen vej tilbage, og en uvis fremtid venter.
Luft, vand og jord bliver varmere.
Så den globale opvarmning finder sted.
Men måske er det ikke vores skyld? Skyldes det naturen? Er det Solen?
Næh, det er ikke Solen.
Vi har studeret Solen i årtier.
Energimængden fra Solen har ikke forandret sig.
Jorden varmes mere op om natten end om dagen -
- og mere om vinteren end om sommeren.
Det er som ventet ved drivhuseffekten -
- men det modsatte af, hvad mere energi fra Solen ville forårsage.
Der hersker ikke længere tvivl om, at vi ændrer klimaet.
Solen er ikke problemet. Men den er dog løsningen.
Det har vi vidst længe. Længere, end du måske tror.
Paris, september 1878.
Der er flere år til, at Eiffeltårnet bliver bygget.
Dette er et af de prægtigste skuer, verden endnu har set.
Frihedsgudindens fine hoved er netop blevet færdigt.
Tusinder af udstillinger dækker 27 hektarer af Paris -
- med opfindelser og varer.
Edison viser først glødelampen frem om et år.
Der findes ingen elektriske apparater. Folk trykker ikke på strømafbrydere.
Det er en verden af håndsving og hestekræfter.
Det er ham der, vi gerne vil se. Han med det skøre overskæg.
Matematiklæreren Augustin Mouchot. Husk nu, at det er 1878.
Denne verden lyses op af gaslys. Bilen er flere år ude i fremtiden.
Men Mouchot fængsler publikum med sin sollyskoncentrator.
Solen tilhører alle, selv om den er 150 millioner kilometer væk.
Føl dens ufattelige kræfter.
Min opfindelse koncentrerer Solens frie energi.
Den omdanner den til mekanisk bevægelse.
Den kan drive alle maskiner. Den kan producere elektricitet.
Den kan drive en trykpresse eller lave is på en varm dag.
Voilà!
Sollys forvandlet til is. Kan I se, venner?
Vi kan udrette mirakler, hvis vi kan tøjle Solens energi.
En dag løber verden tør for kul. Men den prægtige Sol er der altid for os.
Mouchot vandt udstillingens guldmedalje.
Men prisen på kul faldt og blev så billig, at ingen var interesseret i solenergi.
Og dengang forstod ingen den egentlige pris for brug af fossilt brændstof.
Mouchot fik ikke flere forskningsmidler.
35 år senere, i begyndelsen af 1900-tallet -
- åbnedes en ny dør mod en alternativ fremtid.
Der skete i Egypten, på Nilens bredder.
Til fremtidige tidsrejsende:
Her er en god mulighed for at undgå klimaændringer.
Egypten, 1913.
Det der er Frank Shuman fra Philadelphia.
Han gik kun i skole i tre år, men var en genial opfinder.
Da Shuman fyldte 30 år, havde han opfundet sikkerhedsglasset.
Det blev brugt i biler og tagvinduer og reddede mange liv.
Han blev meget rig.
Så rig, at han kunne beskæftige sig med sin lidenskab, solenergi.
Shumans hold byggede en række forskellige solkoncentratorer.
De kunne drive en dampmaskine.
Shuman vil bruge Solens kraft til at vande ørkenen og gøre den grøn.
Indvielsen af solenergianlægget i 1913 blev en stor succes.
Nu kunne solens energi anvendes i industriel skala.
Solenergi var nu endnu billigere end kul.
Briter og tyskere gav Shuman midler til udvikling af opfindelsen.
Det var den ideelle energikilde i tropiske områder.
Her var importeret kul for dyrt.
Men Shuman havde endnu større drømme.
Til "Scientific American" skrev han -
- at hans solenergianlæg, anvendt i Sahara-ørkenen lige i nærheden -
- kunne give al den energi, verdens fabrikker trængte til.
Men sådan blev det aldrig. Markedet for et flydende fossilt brændstof vandt frem.
Til søfart, varme, biler, lastbiler. Der var rigelig olie, som var endnu billigere end kul.
Og det var meget lettere at få den op af jorden.
Det tog hundrede mænd en uge at forsyne et skib med kul.
Med olie kunne en person klare det på en dag.
Et år efter Shumans ørkentriumf brød Første Verdenskrig ud.
Hans solfanger blev genbrugt som våben.
Frank Shumans drøm om en solkrafts-civilisation -
- måtte vente et århundrede, før den genopstod.
Det findes endnu en uudtømmelig, ren energikilde for verden.
Det er Solen, der skaber vindene.
Vores stjerne driver vindene og bølgerne.
Til forskel fra solfangere behøver vind kun en lille overflade.
Og slet ingen til havs, hvor vindene er de kraftigste.
Blot én procent af deres kraft kan drive hele vores civilisation.
Mere solenergi rammer Jorden på en time -
- end al den energi, vor civilisation forbruger på et helt år.
Hvis vi kan tøjle bare en brøkdel af solens og vindens kraft -
- er der nok til vores energibehov for evigt.
Og så slipper vi ikke mere CO2 ud i atmosfæren.
Det er ikke for sent. Fremtiden er værd at slås for.
Hvordan kan jeg vide det? Vi nedstammer alle fra overlevere.
Vores art er tilpasningsdygtig.
Fordi vore forfædre lærte at tænke langsigtet, sidder vi her i dag.
Vi har været truede før, og det førte til nye højder.
Vores mest mytiske bedrifter fødtes faktisk i mørke tider.
Der var engang en verden med 60.000 kernevåben kun en knap væk.
Kombattanterne var verdens to mægtigste lande.
De var låst i en dødelig omfavnelse.
Begge ville hellere ødelægge alt, vi holder af, end at blive kuet af den anden.
Da jeg var tre år, udløstes den største menneskeskabte eksplosion -
- nogensinde af Sovjetunionen.
Den frygt er nu blevet erstattet af andre rædsler.
Faren for, at de 2.000 største byer ville styrte i grus på en dag -
- er ikke længere en af dem.
Atomkapløbet mellem USA og USSR fik en anden sideeffekt.
Apollo-programmets rejser til Månen var en del af kapløbet.
At sende folk ud i rummet kræver store, pålidelige og kraftige raketter.
Den præcis samme teknik, der kræves for at sende et atomsprænghoved-
- Jorden rundt for at ødelægge fjendens største byer.
Jeg mener, at vort land bør sætte sig som mål inden årtiets udgang -
- at landsætte et menneske på månen, og bringe det sikkert tilbage til Jorden.
Præsident Kennedys tale i 1961 ansporede nationen.
Den var bemærkelsesværdigt fremsynet.
Der blev ikke talt om videnskabelige grunde til månerejsen -
- om månens oprindelse eller om prøver, som kunne analyseres.
Nej, Apollo-rejserne skulle være -
- en opvisning af vore strategiske våbens overlegne kraft og præcision.
Men der skete noget mærkeligt med os på vejen til Månen.
Vi vendte os om og så en anden verden. Vor egen.
For første gang kunne vi jordboere se den, som den virkelig er.
Én verden, udelelig, og temmelig lille i kosmisk sammenhæng.
Uanset baggrunden for den kostbare satsning på Apollo-programmet-
- og til trods for, at det handlede om kold krig og dødbringende våben -
- så førte det til en uundgåelig forståelse af Jordens helhed og skrøbelighed.
Det blev det indlysende afkast. Apollos uventede gave.
Projektet blev skabt i en dødelig kappestrid-
- men endte med at få os til at forstå, at vi hører sammen.
Hvilken kolos byggede mon dette underværk?
Det var ifugao-folket på Filippinerne. De brugte lidet mere end hænderne.
For små 10.000 år siden udnyttede vores forfædre verden over -
- en anden type klimaændring.
Det mildere klima i en pause i istiden.
De opfandt landbruget.
De holdt op med konstant at vandre rundt, jage og samle -
- som de havde gjort i en million år.
De slog sig ned og producerede mad.
De lærte at udnytte mellem 10 og 100 gange mere af solenergien -
- end miljøet havde givet deres forfædre.
Mennesker verden over gennemførte en svær overgang -
- fra nomadekulturer til landbrugskulturer -
- som brugte solenergien mere effektivt.
Sådan fødtes civilisationen.
De gjorde det hårde arbejde for os med den gennemgribende ændring.
Nu er det vores tur.
Der var engang en verden...
Hvis der har været liv på Venus, kunne det ikke undslippe -
- den frygtelige skæbne, der ramte denne verden.
Den løbske drivhuseffekt kunne ikke standses.
Der var engang en verden...
Vores verden. Og den er lige nu og her.
Der er ingen tekniske forhindringer, der kan beskytte Jorden -
- og det dyrebare liv, den huser.
Alt afhænger af, hvad vi virkelig skatter -
- og om vi kan beslutte os for at handle.
"Hvorfor månen?" spørger nogle. "Hvorfor vælge det som vort mål?"
De kunne lige så vel spørge: "Hvorfor bestige det højeste bjerg?"
Vi vælger at rejse til Månen... Vi vælger at rejse til Månen.
Vi vælger at rejse til Månen i dette årti og mange andre ting -
- ikke fordi det er enkelt, men fordi det er svært.